Посткомуністичні системні трансформації: особливості, результати та перспективи - Романюк, Олександр (Дриновський збірник, 2021)
Стаття присвячена аналізу вихідних позицій, перебігу та результатів посткомуністичних трансформацій. Автор зауважує, що трансформації посткомуністичних країн почалися за відсутністю теоретико-методологічних засад їх осмислення. Посткомуністичні трансформації суттєво відрізнялися від попередніх переходів тим, що, по-перше, їх вихідною позицією були не авторитарні, а тоталітарні системи; по-друге, 80 % посткомуністичних країн є новоутвореними державами. Внаслідок цього процес демократизації в умовах посткомунізму був детермінований створенням ринкової економіки та громадянського суспільства, а в новоутворених державах він мав бінарний характер, за якого соціально-політична трансформація сполучалася зі створенням національної суверенної державності. Аналізується вплив вихідних умов трансформаційних процесів на їх результати. Автор вважає, що за результатами трансформацій усі посткомуністичні країни поділяються на п’ять груп: 1) країни, в яких консолідувався демократичний режим; 2) країни, в яких усталився демократичний режим, але є проблеми з його консолідацією; 3) країни з гібридними режимами, в яких перманентно чергуються тенденції демократизації та авторитаризації; 4) країни з консолідованим авторитарним режимом; 5) країни з режимами неототалітарного типу. Основні висновки статті полягають в тім, що не дивлячись на відмінні результати різних країн процес посткомуністичних трансформацій, можна вважати завершеним у тому сенсі, що відновлення комуністичних режимів стало вже неможливим. Протягом трьох десятиліть в посткомуністичних країнах утвердились нові різні, але не комуністичні моделі соціальних відносин. Кінець посткомунізму не означає, що в колишніх комуністичних країнах найближчим часом не може бути системних змін. Однак це будуть інші переходи, які матимуть інші вихідні та кінцеві позиції. Хоча наслідки комуністичної доби ще тривалий час позначатимуться на розвиткові цих країн, але не вони, а новітні соціально-економічні, внутрішньо та зовнішньополітичні чинники відіграватимуть провідну роль у визначенні подальших траєкторій суспільного розвитку.